“És monda az Úr Gedeonnak: E háromszáz férfiú által szabadítlak meg titeket, a kik nyaldosták vala a vizet, és adom Midiánt kezedbe; a többi nép pedig menjen el, ki-ki a maga helyére. És ők kezükbe vették a népnek útravalóját és kürtjeit. Az Izráel többi férfiát pedig mind elküldötte, mindeniket a maga hajlékába, és csak a háromszáz férfiút tartotta meg. A Midián tábora pedig alatta feküdt a völgyben. És monda néki az Úr azon az éjszakán: Kelj fel, menj alá a táborba, mert kezedbe adtam őket. Ha pedig félsz lemenni, menj le te és Púra, a te szolgád a táborba. És hallgasd meg, mit beszélnek, hogy annak utána megerősödjenek a te kezeid, és menj alá a táborba. És lement ő és Púra, az ő szolgája a fegyveresek szélső részéhez, a kik a táborban voltak. És a Midianiták és az Amálekiták és a Napkeletiek minden fiai úgy feküdtek a völgyben, mint a sáskák sokasága, és tevéiknek nem volt száma sokaságuk miatt, mint a fövenynek, mely a tenger partján van. Mikor pedig Gedeon oda ment, ímé az egyik férfiú épen álmát beszélte el a másiknak, és monda: Ímé álmot álmodtam, hogy egy sült árpakenyér hengerget alá a Midianiták táborára, és mikor a sátorig jutott, megütötte azt, úgy hogy eldőlt, és felfelé fordította azt, és a sátor ledőlt. A másik aztán felele és monda: Nem egyéb ez, mint Gedeonnak, a Joás fiának, az Izráelből való férfiúnak fegyvere, az ő kezébe adta az Isten Midiánt és egész táborát. És mikor hallotta Gedeon az álomnak elbeszélését és annak magyarázatát, meghajtja magát, és visszatért az Izráel táborába, és monda: Keljetek fel, mert kezetekbe adta az Úr a Midián táborát. És a háromszáz embert három csapatba osztja el, és mindeniknek kezébe egy-egy kürtöt adott, és üres korsókat és fáklyákat e korsókba. És monda nékik: Én reám vigyázzatok, és úgy cselekedjetek. És ímé én bemegyek a tábornak szélibe, és akkor, a mint én cselekszem, ti is úgy cselekedjetek. Ha én a kürtbe fúvók és mindazok, a kik velem vannak, akkor ti is fújjátok meg a kürtöket az egész tábor körül, és ezt kiáltsátok: az Úrért és Gedeonért! És leméne Gedeon, és az a száz férfiú, a ki vele volt, a tábor széléhez a középső éjjeli őrség kezdetén, a mikor épen az őrség felváltatott, és kürtölnek a kürtökkel és összetörték a korsókat, a melyek kezükben voltak. És kürtölt mind a három csapat a kürtökkel, és összetörték a korsókat, és balkezükben tartották a fáklyákat, jobb kezükben pedig a kürtöket, hogy kürtöljenek, és kiáltanak: Fegyverre! Az Úrért és Gedeonért! s mindenik ott állott a maga helyén a tábor körül. Erre az egész tábor, futásnak eredt, és kiáltozott, és menekült. És mikor a háromszáz ember belefújt kürtjébe, fordítja az Úr kinek-kinek fegyverét az ő felebarátja ellen az egész táborban, és egész Béth-Sittáig futott a tábor, Czererah felé, Abelmehola határáig, Tabbathon túl.” Bírák 7,7-22

A felolvasott ige azt a nagy csatát írja le, amit az Úr népe vívott meg Gedeon vezérlete alatt a Midianiták ellen. Valami egészen elképzelhetetlen győzelemről szól ez a híradás. Hiszen Gedeon mindössze 300 emberrel indult a csatába, az ellenség táborában pedig sok tízezer ember állt harcra készen. Egy maroknyi csapat egy iszonyú, több mint százszoros túlerővel szemben! Emberileg szólva a legreménytelenebb és legvakmerőbb vállalkozás! És az a kis sereg mégis legyőzte a hatalmas ellenséget. Nem is volt ez másként lehetséges, csak úgy, hogy egy láthatatlan, de valóságos hatalom, maga az Úr vitte győzelemre az ő népét az ellenséggel szemben. Ám a történet puszta historikumánál fontosabb most az, hogy mit üzen rajta keresztül számunkra az Isten? Mert ez is jelképes történet: Isten gyermekeinek az élete tükröződik benne. A győzelmes élet titka tárul föl előttünk. Győzelmes élet! Ennek már szinte a hallatára is elpirul a lelkünk. Hát van ilyen egyáltalán? Győzelmes élet? Van olyan, hogy valaki győzni tud a mindig megújuló kísértések fölött, a mindig visszatérő bűnei fölött, a szakadatlanul körülötte ható sátáni erők fölött? Az egyéni keresztyéni élet e mindig túlerőben lévő ellenségei fölött? Győzelmes élet? Ez az, amit a legkevésbé tapasztalunk magunkban is, meg másokban is. Pedig, de sokszor születnek bennünk nagy elhatározások, nekibuzdulások, sőt fogadalmak, hogy ezután másként lesz - és marad minden a régiben! Megint csak elveszítjük a csatát. Egyszer egy társaságban arról beszélgettek, hogy mi a legszomorúbb dolog a világon. Az egyik azt mondta: boldogtalan házasságban élni, a másik így vélekedett: gyógyíthatatlan betegségben szenvedni. A legmélyebb benyomást azonban ez a gondolat keltette: látni valakit, akit nagyon szeretünk menthetetlenül elpusztulni. - Hát ilyen szomorú az is, amikor önmagunkban látjuk a keresztyén életet szinte menthetetlenül elpusztulni. Valamikor talán sokat reméltünk attól, hogy ha hitben járunk, fölül fogunk emelkedni életünk sok-sok hitványságán, gyarlóságán, azután szomorúan rájöttünk. hogy hívő mivoltunkban is csak olyan tehetetlenek vagyunk hitványságunkkal és gyarlóságainkkal szemben, mint hit nélkül. Mit ér akkor az egész keresztyén hitünk? Miért vagyunk akkor egyáltalán keresztyének, ha nem tudunk győzni, ha a hit harcában mindig újra és újra csatát vesztünk? Hát a keresztyén ember, akinek Jézus Krisztus az Ura, az is rabja marad az indulatainak, amelyek feltörnek a lelke mélyéből? Azt is emészti a gond, a Sátánnak ez a szörnyű inkognitója? Az is elbukik a kísértésekben, amelyek meglepik akár a munkában, akár a pihenésben, társaságban, vagy szórakozás közben? Az is rabja marad olyan régi bűneinek, amiket pedig már letett és átadott megváltó Urának? Hát a Krisztus táborába való tartozással nem változott semmi? Olyan ígéretesen szól Jézus szava egy helyen a Bibliában: “Ímé mindent újjá teszek!” (Jel 21,5), meg az apostol, ujjongó felkiáltása: “Aki Krisztusban van, új teremtés az!” (2Kor 5,17) Azután ha magunkra nézünk, meg egymásra, csalódottan állapítjuk meg, hogy ímé, maradt minden a régi, nincs semmi igazán új! Maradtam ugyanaz a nyomorúságaival, bűneivel megküzdeni nem tudó ember, aki mindig is voltam! Hát nincs győzedelmes élet? Törődjünk bele, hogy a Jézusban való hittel is rabjai maradunk az önző vágyainknak, testünk, vérünk kívánságainak, egy-egy leküzdhetetlen szenvedélynek, egész utálatos természetünknek? Törődjünk bele, hogy nincs győzedelmes élet? Nem! Ne törődjünk bele! Mert ezen a régi történeten át éppen arra biztat Isten, hogy igenis van győzedelmes élet! Ez az Ige éppen a győzedelmes élet néhány komoly szabályát tárja elénk. Íme, két tábor áll itt szemben egymással: egy kicsi és egy nagy. Egy gyenge és egy erős. Háromszáz főnyi csapat egy százezres túlerővel szemben. Ennyire egyenlőtlen küzdelemben valóban értelmetlenségnek látszik egyáltalán fölvenni a harcot! Olyan ez, mintha egy intravénás morfinista - orvosilag reménytelen eset - akarna győzni a szenvedélye fölött. Lehetetlen! Nem csoda, ha még Gedeon is retteg. De még mielőtt belebocsátkoznék a küzdelembe, történik valami. Gedeon az Úr parancsára kihallgatja a midianiták egy álmát. Így mondja el a történet: “Mikor pedig Gedeon odament, ímé az egyik férfiú éppen álmát beszélte el a másiknak, és monda: Íme, álmot álmodtam, hogy egy sült árpakenyér hentergett alá a Midianiták táborára, és mikor a sátorig jutott, megütötte azt, úgy hogy eldőlt, és felfelé fordította azt, és a sátor ledőlt. A másik aztán felele és monda: Nem egyéb ez, mint Gedeonnak, a Joás fiának, az Izráelből való férfiúnak fegyvere, az ő kezébe adta az Isten Midiánt és egész táborát. És mikor hallotta Gedeon az álomnak elbeszélését és annak magyarázatát, meghajtja magát, és visszatért az Izráel táborába, és monda: Keljetek fel, mert kezetekbe adta az Úr a Midián táborát.” Csodálkozva látja tehát, hogy hiszen itt már győzött az Úr! Az a hatalmas sereg jobban fél a csatától, mint kellene. Hiszen ez már egy megvert ellenség! Erre Gedeon leborult és ott helyben megköszönte, amit az Úr már megtett! Most már biztos a dolgában, nyugodtan szembeszállhat a túlerővel, Isten már előtte járt! Mit jelent ez? - Nagyszerű leleplezését egy csodálatos titoknak. Te, meg én, persze, hogy gyengék vagyunk a bűneinkkel, szenvedélyeinkkel, vágyainkkal, a testünkben-lelkünkben kísértő sátáni túlerővel szemben. Nagyon egyenlőtlen a küzdelem. Egyedül belemenni valóban értelmetlenség - eleve kudarcra van ítélve! De! Ne felejtsük el soha, hogy Valaki már előttünk járt! Valaki már megdolgozta ezt a csatateret. Valaki már megfélemlítette, sőt legyőzte azt az ellenséget. Nézz tehát erre a Valakire - Jézusra - és ne gyötörd magad, hanem számolj az Ő győzelmével! Emlékeztek, hogyan biztatta Jézus a tanítványait egyszer? Azt mondta: “Bízzatok, én meggyőztem a világot!” (Jn 16,33) Máskor meg: “Azért jött az embernek Fia, hogy az ördög munkáit lerontsa!” (1Jn 3,8). Tehát, amikor bármi gonosz ellen harcolsz magadban, gondolj mindig arra, hogy már egy legyőzött ellenség ellen küzdesz. Jézus, amikor itt járt közöttünk, minden bűnnel találkozott, és le is győzte azokat. Ez az, amire nem szoktunk gondolni. Ezért bénít meg a kisebbrendűségi érzés, ezért tud megfélemlíteni a gonosz, a kísértés, a bűn. Ezért van az, hogy lelkileg már vereséget szenvedtünk, mielőtt a harc egyáltalán elkezdődnék. Gedeonnál éppen fordítva volt! Lelkileg már győzelmet aratott, mielőtt a harc egyáltalán elkezdődött volna. Mi pedig már eleve föladjuk a küzdelmet, úgy érezzük, nincs is értelme harcolni, úgyis hiába! Nos, azt kell tudatosítani magunkban, hogy az a bűn, az a sátáni kísértés már legyőzetett! Ha Jézusnak ezt a győzelmét, mint egy ajándékot el tudjuk fogadni hit által: ez csodálatos hatóerővé válik bennünk. Mondogasd magadban: “Nem fogok ma egyetlen olyan bűnnel se találkozni, ami fölött ne győzött volna már Jézus!” Amikor úgy látszik, hogy a kísértő, vagy a bennem feltörő gonosz mérhetetlenül erős és legyőzhetetlen, vágjam a szemébe nyugodtan: “Mesterem már legyőzött, amikor a földön találkozott veled, ott a Golgotán a kereszt kardjával végzetes, halálos sebet ütött rajtad! Nem félek már tőled!” - Tehát Jézus már győzött, Jézus már előttünk járt! Ezt tegyük a magunkévá, erre az alapra helyezkedjünk mindenekelőtt! Ám ez nem azt jelenti, hogy most már nekem magamnak nem is kell semmit tennem! Tehát ez megint egy fontos szempont a győzelmes élethez. Isten ugyan megígérte Gedeonnak a győzelmet és elő is készített mindent hozzá, de mindez nem tette fölöslegessé azt, hogy Gedeon is akcióba lépjen és minden tőle telhetőt megtegyen! Íme, egy egész haditervet dolgozott ki. Tehát használja az eszét. Megszervezi a harc minden részletét. Használja a kezét, az izomerejét és teljes erővel ráront az ellenségre! Ő tudja, hogy az Úr “a kezébe adta a Midianitákat”, tehát övé a győzelem, de most ezt a győzelmet neki magának kell valóra váltania. - Azt jelenti ez, hogy Jézusnak, aki már előttem járt, a győzelme engem nem ment föl attól, hogy magam is harcoljak az én Midianitáim ellen, hanem éppen erőt ad a harchoz, lelkesít, bátorít a reményteljes küzdelemre. Az Úr nem segíti azt, aki lusta, aki maga semmit se tesz, aki nem végzi el azt, ami rajta áll. Nem lehet visszabízni Istenre azt, amit Ő reám bízott! Nem lehet Istentől várni azt, amit Ő tőlünk vár! Ezért vannak a Bibliában olyan félreérthetetlen. egyenes parancsok, mint pld. “jót tegyetek azokkal, akik titeket bántanak és üldöznek”, - vagy - “egymás terhét hordozzátok”, “megbocsássatok, mindenkivel békességben éljetek, a ti szelídlelkűségetek ismert legyen minden ember előtt”. “Álljatok ellene az ördögnek” - és így tovább. A győzelem megvan, hiszen Jézus már győzött, de az senkinek sem hullik csak úgy magától az ölébe. Isten azt akarja, hogy én is minden tőlem telhetőt megtegyek annak érdekében, hogy győzzek. Olyan szépen és igazán mondta egyszer valaki: “Várj nagy, dolgot Istentől és vállalj nagy, dolgot Istenért!” “Úgy kérjed az Úr segítségét, mintha a legnagyobb igyekezeted se használna, és úgy igyekezz, mintha a legtöbb imádság se használna!” Tehát vedd csak fel a harcot a túlerőben lévő Midianitáid ellen, mert a te személyes harcod által részesít az Úr az Ő győzelmében. Pál apostol, aki igazán ismerte Jézus golgotai győzelmét, hiszen egy életen át ezt hirdette szakadatlanul mindenfelé, mégis így beszél önmagáról: “Úgy futok, mint nem bizonytalanra, úgy viaskodom, mint aki nem levegőt vagdos.” Tehát fut, tehát viaskodik. Csak aki maga is küzd a saját maga vágya, lustasága, rossz szokásai ellen, a teste kívánságai ellen, a saját ó embere ellen, csak aki maga is harcol a családi békességéért, a jó diadaláért, az erkölcsi tisztaságáért, csak az ismeri meg Jézus győzelmét, Jézus által a győzelmes élet valóságát és szépségét! Tehát az, hogy Jézus már győzött, nem mentesít bennünket attól, hogy minden erőnkkel harcoljunk, mint Gedeon a Midianiták ellen! És még valamit! Gedeon, a harcoló sereg vezére valami olyat mondott az embereinek, amire nekünk is jó felfigyelni, mert ez is egyik szabálya a győzelmes életnek: “És monda nékik: Énreám vigyázzatok, és úgy cselekedjetek. És ímé én bemegyek a tábornak szélibe, és akkor, amint én cselekszem, ti is úgy cselekedjetek. Ha én a kürtbe fújok és mindazok, a kik velem vannak, akkor ti is fújjátok meg a kürtöket az egész tábor körül, és ezt kiáltsátok: az Úrért és Gedeonért!” Lehet, hogy azok az emberek nem értették miért kell nekik is így cselekedniük. Talán nem is látták logikusnak abban a helyzetben. Talán ők nem is azt tették volna, de úgy látszik, ez is hozzátartozik a győzelemhez. A győzelem úgy biztos, ha Gedeonra vigyáznak, és úgy cselekednek, ahogyan a vezér. Tehát mindig figyelni kell Gedeonra - Jézusra! Ahogy Ő cselekedett, úgy és azt kell nekünk is tenni! Utánozni kell Őt. Mondotta is egyszer: “Amint én cselekedtem veletek, ti is akképpen cselekedjetek egymással!” Lehet, hogy nem látszik elég értelmes dolognak bizonyos helyzetben, hogy megbocsássak, de hát Ő is azt tette, akkor én is azt kell, tegyem. Lehet, hogy nem hasznos dolog melléállni valakinek, akit mindenki megvet és elhagy, de hát Ő is ezt cselekedte, akkor nekem is így kell tennem. Lehet, hogy nem elég logikus dolog elutasítani a kísértőt, amikor valami nagy anyagi előnnyel járó ajánlatot tesz, de hát Jézus is elutasította, akkor ebben is Őt kell utánoznom. Lehet, hogy ajánlatos lenne megtorolni egy sértést, ami rajtam esett, de hát Ő se torolta meg, sőt. - hát akkor én se teszem. Sokan ismerik ugye ezt a régi híres mondást: “Mit tenne Jézus?” Nos, akármilyen elcsépelt gondolat is ez, jó ám azért néha föltenni magunkban ezt a kérdést: Mit tenne most Jézus az én helyemben? És akkor én is azt teszem! “Énreám vigyázzatok, és úgy cselekedjetek!” Ez is hozzátartozik a győzelmes élethez. És akkor amint megragadom feladataimat: erő áramlik belém, Jézus ereje. Amint szembenézek bonyolult kérdésekkel: nem várt megoldást találok. Úgy kezdem érezni, mintha mögöttem, vagy bennem valaki másnak a szeretete, hatalma emelkednék föl és emelne engem magamat is. Belekapcsolódik Jézus a mindennapi életembe és győz. Győzök! Győzünk együtt! Az Ő győzelme az enyém! A mi Gedeonunk is ezt mondja: Emberek, győzzetek a Midianitáitok felett! Csak énreám figyeljetek, és úgy cselekedjetek! Ámen 

1969. október 19. Evangélizáció Dr. Joó Sándor